NYCKELN TILL PROVENCE Del 1
Jag föddes i Aubagne vid foten av Garlaban där herdar och getter gick.
Garlaban är en stor blå klippa som höjer sig mot Provences blå himmel.
Det är alltså inget berg, men inte heller någon kulle. Det är Garlaban.
"Jordbrukaren och hans barn" av Jean de la Fontaine.
"Arbeta och lägga manken till, det är vår lott om man så vill."
Min far var skollärare.
"...lägga manken till, det är vår lott om man så vill."
Han hette Joseph.
Han hade behaglig röst och hans blå- svarta hår lockades när det regnade.
"En skatt är gömd där inne."
En söndag mötte han en sömmerska som hette Augustine.
Han tyckte hon var så söt att han genast gifte sig med henne.
Jag fick aldrig veta hur de träffats. Sånt talade man inte om hemma.
De var mina föräldrar sen all evighet och skulle förbli det för alltid.
Min far var 25 år äldre än jag, och så har det förblivit.
Augustine var lika gammal som jag för min mor... var jag-
- och som liten trodde jag att vi var födda samma dag.
- Joseph! - Sibella, ta över!
Tänk att det är du som har gjort mig detta...
Augustine...
Sibella! Sibella! Sibella! Sibella!
Jag har blivit pappa.
Och det är en pojke.
För en son till en skollärare är skolan hela universum.
Marcel...!
Jag har inte många minnen från Aubagne.
Jag bodde där bara i tre år, eftersom min far gjorde karriär.
Från Aubagne flyttade vi till Saint-Loup utanför Marseille.
Lille Marcel...
När mor skulle handla satte hon mig hos far som lärde småpojkar läsa.
Bra!
Jag satt tyst längst bak och beundrade min allsmäktige far.
Bra!
En morgon...
...satte min mor mig på min plats och gick utan att säga ett ord.
Medan min far...
- Nej, det är inte sant! - Vad sa du?
Mamma har inte straffat mig. Du har skrivit fel.
- Vem har sagt att du blev straffad? - Det står där.
Vad nu? Kan du läsa?
Ja.
Men vad nu...?
Läs då!
Mam-ma...
...straf-få-de...
...sin lille pojke som inte skötte sig.
Pap-på... är... stolt...
...över... sin... lil-le...
...poj-ke... som... kan... lä-sa.
Betyder det att du tycker om mig?
- Du har inte huvudvärk? - Nej.
- När läste han senast? - I går morse.
- På locket till en tvålask. - Inget mera efter det?
Nej, din syster vill inte det.
Det är för hans bästa. Du gör så hans hjärna sprängs.
- Är jag sjuk, mamma? - Nej då. Ta mera tårta.
En hjärnexplosion? Löjligt!
Marcel får inte sitta i ett klassrum eller öppna en bok förrän han är sex.
Låt honom vara barn lite längre.
Jag hade nu en lillebror. Han hette Paul.
"Vi hittade honom i ett kålhuvud", sa Augustine.
Min far hade pratat om ett litet frö.
Anspelningarna på köksträdgården stillade min nyfikenhet.
Det året tog min far ett stort kliv uppåt, från Saint-Loup hoppade han över-
- alla förorterna och fick anställning vid Chemin des Chartreux-skolan-
- den största kommunala skolan i Marseille. Marseille...
- Jag kommer för sent! - Nej då, hon är inte åtta än.
- Vänta! - Nej, i morgon...
- Blir jag inte lite för...? - Nej, tvärtom.
- Du är magnifik! - Magnifikt nervös, ja! Augustine...
Det kommer att gå bra. Jag vet det.
- Men de här stadsbarnen... - Vadå? De är bara barn, de också.
Gå nu.
Pappa!
- Vart ska du gå? - Till skolan.
- Varför ska inte jag gå i skolan? - Du är inte tillräckligt gammal.
- Och du vet att du får huvudvärk. - Nej, det får jag inte.
Nej!
Klä dig nu, men glöm inte att tvätta dig.
- Jag har gjort det. - Lögnare, där! Visa mig händerna.
- Jag glömde dem på mitt rum. - Hämta dem, helt rena ska de vara.
Annars får de inte promenera med moster Rose.
Och detsamma gäller fötterna!
"Till åtta personer tar man två kilo fisk"-
- "knorrhane, rödbarb, marulk, havsål, vitling..."
"Blanda finhackad lök och purjolök i en kastrull av flameldfast typ"-
- "tillsammans med två matskedar oliv- olja. Värmes sakta under omrörning."
Den 1 oktober år 1900.
Sitt ner.
Kära barn, ett alldeles fantastiskt århundrade har börjat-
- där vetenskapliga underverk kommer att bli vanliga-
- till glädje för de fattigaste och enklaste.
Hemmen får gas och elektriskt ljus, ofta till och med telefon.
Javisst. Telefonen som gör att ni utan att skrika kan prata härifrån-
- med personer i Aubagne eller till och med i Aix-en-Provence.
- Det var som sjutton! - Ja, min herre.
Vårt tjugonde århundrade kommer att bli ett stort århundrade.
Utvecklingen tar fart. Snart utför maskinen de tyngsta arbetena.
Den kommer att korta arbetsdagen till 10 timmar.
Det vore ju bra!
Och arbetaren får en vilodag varje vecka.
Ledsagad och räddad av utbildningen får var och en sin plats i en värld-
- som respekterar alla människor. Det här kommer jag inte att upprepa.
Ta fram era skrivböcker. Diktamen.
Min bror Paul var nu tre år gammal.
Han var tyst, grät aldrig och lekte ensam i sitt hörn.
Augustine var blek och svag-
- men lycklig med sin Joseph, sina båda gossar och sin nya symaskin.
Denna enastående uppfinning tillät mig att hjälpa henne med arbetet.
Moster Rose, Augustines syster tillbringade hos oss sina dagar-
- som gammal ungmö som Joseph retsamt kallade henne.
- Nej, Paul! - Vad är det?
En papiljott! Han sväljer allt han hittar.
Sist var det en lång strimla späck.
Marcel!
- Vad är det? - Kommunikationstabellen.
Vad har jag gjort för att få såna barn?
- Det är snarare vad du inte gjort. - Snälla Rose...
Jag vet vad Joseph säger men ett äktenskap...
- ...som inte välsignats av kyrkan... - ...är inte ett riktigt äktenskap!
På tal om äktenskap är det på tiden att du tänker på ditt eget, kära Rose.
"Lev nu, hör på mig. Vänta inte till i morgon."
"Plocka redan i dag rosorna i ditt liv."
Elsass-Lothringen... jag tänker inte använda trikolorens färger där.
Lila, sorgens färg.
Jag var snart sex och fick äntligen gå i skolan, i fröken Guimards klass.
Bra! Nå...?
A-E-I-O-U... Y!
När man vet, tiger man! Lilla viktigpetter!
Medan barnen stavade sig igenom alfabetet satt jag tyst och log.
Jag berättade historier för mig själv och tänkte på Borélyparken-
-vid slutet av Marseilles Prado.
Varje söndag åt moster Rose lunch hos oss-
- och sen åkte vi spårvagn till dessa härliga platser.
En söndag blev jag pinsamt överraskad-
- när vi upptäckte att en herre satt på vår bänk.
Från den dagen - och jag klagar inte - åkte vi allt oftare till parken.
Moster anförtrodde mig i hemlighet att herrn ägde Borélyparken-
- och om vi sa nåt om honom skulle han förbjuda oss att återvända dit.
Hans generositet kostade honom inget-
- men jag var ända tacksam och stolt över att ha en så rik vän.
Ole, dole, doff!
Du får räkna!
- 37 år! - Det är ju ganska gammalt.
Vad nu? Jag är snart 30 och jag ser mig ännu som en ung man.
37 år, en man i sin fulla kraft! Och Rose är inte 18 år längre.
Jag är 26. - Och jag tycker om honom.
Det är det viktigaste. Vad gör han vid prefekturen?
- Biträdande byråchef. - Vid vilken byrå?
Jag vet inte, men han tjänar 220 franc i månaden.
Och han har en avkastning av ett arv.
Han säger att vi kan räkna med 350 franc i månaden.
Gratulerar, kära Rose!
- Men... är det en stilig karl? - Nej, inte alls.
- Han är stilig! Han är alla tiders! - Men Marcel!
Efter detta kom ägaren till Borélyparken en dag på besök-
-i sällskap med moster Rose.
- Bäste Joseph! - Bäste Jules!
De återvände just från en fantastisk resa.
Titta, Augustine!
Inför våra häpna ögon omfamnade ägaren min mor och sen min far.
Här har vi den lilla rackaren...
Hans tunga rullade r: en som en flod rullar gruset.
Nu ska du kalla mig morbror Jules, för jag är gift med moster Rose.
Morbror Jules blev snart min gode vän-
- och när jag rådde honom att låta bygga ett litet hus i sin fina park-
- tillstod han skrattande att han aldrig hade ägt parken.
Den dagen upptäckte jag att vuxna kunde ljuga lika bra som jag-
- och jag kunde inte längre känna mig trygg bland dem.
- Joseph! - Ja.
- Fader Dupanloup med sin ballong... - Jules och Rose kommer hit.
...stiger med sin ballong, men 300 meter upp i luften...
Dina prästskämt får du dra inför dina kollegor, men inte inför Jules!
Men Augustine, en liten visa om aeronautiska bedrifter-
-tillsammans med fader Dupanloup...
- Jules går i mässan, än sen? - Varenda söndag, jag vet.
Du vet inte allt. Han tar nattvarden två gånger i månaden.
En man som kommit in i vår familj.
En man som är 37 år och har läst juridik.
En statstjänsteman!
Joseph, du ville inte ens gå i kyrkan när de gifte sig.
Jules kunde ha blivit arg, och det med rätta.
- Han kan förbjuda Rose att träffa oss. - Just det!
Du ser hur intoleranta dessa fanatiker är.
Hindrar jag honom från att gå och äta sin Gud varje söndag?
Hindrar jag dig att träffa din syster för att hon är gift med en beläst man-
- som tror att universums skapare finns i 100000 bägare varje söndag?
När er Jules kommer till lunch, ska jag visa hur storsint jag är.
Min liberalism ska få honom att verka löjlig och jag ska varken-
- tala om Inkvisitionen eller om alla som kyrkan bränt på bål.
Inte nämna ett ord om Borgias påvar och deras gift eller påvinnan Jeanne.
Försöker han predika om de barnsliga begreppen i en religion-
- som är lika infantil som mormors sagor-
- ska jag svara artigt och nöja mig med att le i mjugg.
Men han skrattade inte alls.
- Jag tog en savaräng. - Vilken god idé!
- Morbror Jules... - Inga karameller!
Rose!
Tack...
- Arbetar du på en söndag? - Ja... det är bagateller.
Ni lärare har ju lovet att vila er på. Sommarlovet!
Ja... vi kanske borde avlösa prefekturens tjänstemän-
- som är uttröttade av lång vila och byråkratiska sittsår.
- Hur har morgonen varit? - Utmärkt, jag gick i mässan kl 10.
- Så du förstår latin? - Tillräckligt för att bedja.
Ibland frågar jag mig, bäste Jules-
- om inte latin används för att dölja somligt för de okunniga troende.
- Som kvacksalvarnas formler? - Du sa det.
Till bords!
Fantastiskt gott! Hurra för kokerskan!
Smaka på denna nektar! Den är från Roussillon, där jag föddes.
Inte för mig! Ett glas av det vinet innehåller fem centiliter alkohol-
- en dos som räcker för att döda tre stora hundar.
Seså, sluta recitera från dina lektioner i skolan.
- Det är mindre hårt på seminariet. - Nej, min religion förbjuder mig.
- Låt mig omvända dig. - Bara en droppe då.
Det är en naturprodukt även barnen skulle kunna dricka.
Alldeles stilla! Ett leende från fröken Guimard!
Det gick tre år...
Alldeles stilla! - Herr Arnaud! Seså, herr Arnaud!
Tack, det blir bra. Ett leende, alldeles stilla.
20 kg potatis kostar 100 franc. Vad kostar då 2 kg?
Jag besegrade reguladetrin.
Jag fick till min ändlösa glädje veta att Titicaca-sjön existerade.
- Pissikacka! - Ut, Mangiapan!
Grammatikreglerna...
- Och vidare... - Ludvig den tionde!
Och de nedslående regler som styr perfekt particip.
Men man lär inte bara framför svarta tavlan.
Min granne Mangiapan kom en dag med en minst sagt djärv hypotes.
Han påstod att barnen kom ut genom naveln på sina mödrar.
Naveln, din dummer!
Min storasyster Miette är så konstig nu för tiden. Men hon har ju sällskap.
Min bror hade växt. På kvällen umgicks han med seriefigurer.
Jag hade velat bekräfta Mangiapans djärva hypotes som verkade absurd.
Men sen jag undersökt min navel konstaterade jag att-
- den faktiskt liknade ett knapphål med en sorts knapp i mitten.
Den kunde tydligen knäppas upp och Mangiapan hade talat sanning.
Jag beslöt att avslöja den stora hemligheten.
På hemväg från marknaden en dag gjorde jag en viktig upptäckt.
Jag märkte att Augustine hade ändrat form.
Hon gick bakåtlutad som brevbäraren vid jultid.
Vad har Augustine under förklädet?
Inte så fort, pojkar!
Två månader senare, när vi firat Kyndelsmäss hemma hos moster Rose-
- fann vi en kväll Augustine leende, men blek och trött, i sängen.
En lillasyster var född.
Mangiapans hypotes tycktes bekräftad.
Jag kysste min mor ömt och tänkte på hennes lidande-
-när de knäppt upp hennes navel.
Den lilla varelsen tycktes oss främmande.
Augustine gav henne bröstet, vilket chockerade mig och skrämde Paul.
Hon äter av henne fyra gånger om dan!
Morbror Jules och moster Rose bodde på Rue des Minimes-
- i en ny våning med alla moderna bekvämligheter.
- Och vi lagar mat... - ...på en gasspis!
Gas, men fortfarande med olivolja.
- Och när blir det telefon? - Så de ringer som på en tjänare?
- Ånej, inget sånt påfund. - Middagen är serverad.
Bäste Jules, du lever storstilat.
- Har du blivit prefekt? - Nej, Gud bevare mig!
Jag betvivlar att din Gud lägger sig i tjänstemannakarriären.
Nu ska vi äta!
- Jag är uthungrad. - Ja, du ska ju äta för två.
Jag märkte att det nu var moster Roses tur att svälla-
- och drog slutsatsen att det snart var dags för en uppknäppning.
- En äldre barnaföderska är känslig. - Min syster är bara 28 år.
Det är mycket för en förstföderska. Glöm inte att hennes man är 40.
- 39! - 28 och 39 blir 67.
Den dan skulle vi få se ett gammalt barn.
Han är 67 år. Han är alldeles rynkig med vitt hår och vitt skägg.
- Som morfar? - Ja, fast mindre, glesare.
- Ett babyskägg. - Det låter inte fint.
Han kanske kan prata. Och berätta varifrån han kommer.
Nej, det är här inne.
Men vi blev besvikna.
Moster Rose var lite blek, men verkade helt igenknäppt.
Bredvid henne låg en baby utan skägg eller mustasch.
- Babyn ser bra ung ut. - Vad menar han?
Babyn ser yngre ut än den är.
- Kom, jag behöver din hjälp. - Varför det?
Vad säger du om det här?
Du har en fin hatt.
Inte hatten... fisken. Fem kilo, ett riktigt monster.
- Och du lät fotografera dig? - Javisst, bedriften måste ju förevigas.
Poserade du... med en fisk?!
Jag förstår att han var glad, men att fotografera sig med en fisk.
Vilken brist på värdighet! Av alla synder är fåfängan den löjligaste.
Vet du vart vi ska gå? Till Ali Babas grotta.
Jag höll på att glömma stolarna. Hur mycket är klockan?
- Det blir 50 franc. - För mycket!
- Byrån är ju en stilmöbel. - Det är inte vår stil.
- Är ni så modern? - Jag har inget museum. 35 franc!
Omöjligt! Jag är skyldig värden 50 franc och han kommer kl.12.
- Tog ni 100 om ni var skyldig det? - Jag måste ju skaffa fram dem.
Om jag varit skyldig 40 hade jag sagt 40; 30 om jag varit skyldig 30.
Jag återkommer när ni har betalt.
Nej, klockan är ju kvart i 12. Ni hade otur, bara. Sånt är livet!
Ni är ung, rask och rakryggad.
Ni har utmärkt syn. Tänk på de blinda och de puckelryggiga. 50 franc!
Marcel, hämta stolarna!
Kom hit, Paul!
- Vad ska jag göra, pappa? - Du kan vara till stor nytta.
Verktyg är så odygdiga. De gömmer sig, när man behöver dem.
- Är de rädda för hammaren? - Javisst. Sitt här och vakta dem.
Så tjänar vi tid.
- Pappa! - Ge mig den.
Seså!
- Gissa vad vi ska ha det här till? - Låt inte barnen röra vid smutsen!
Vid den här tiden hade Pasteur just uppfunnit bakterierna-
- och mor såg dem som små tigrar, beredda att sluka oss inifrån.
Skräpet, som er mor kallar det, ska bli en rustik möbel...
- ...som hon får stor glädje av. - Det låter fint, men vad betyder det?
Lantlig. Och eftersom er mor behöver komma ut på landet ett tag-
- har jag och morbror Jules hyrt en villa bland bergen...
- ...där vi ska tillbringa sommarlovet. - Var ligger den?
Vid randen av en stenöken som sträcker sig från Aubagne till Aix.
En riktig öken!
- Det kanske finns kameler där? - Jag har inte sett några.
- Och noshörningar. - Kanske det.
Min far pratade, Paul frågade, Augustine hjälpte oss-
- och jag upprepade dessa magiska ord för mig själv.
Villa... berg... stenöken...
Cikador... öken...
Kl. 8 på avresedagens morgon-
- hade vi redan satt på oss feriekläderna som Augustine sytt.
Morbror Jules organiserade allt.
De båda familjerna reste var för sig.
Han hade råd med flyttbil. Vi nöjde oss med en bonde och hans kärra.
Ursäkta förseningen. Jag sålde mina aprikoser på marknaden.
Förbaskade stadsbor!
Jag fick nästan betala dem för att köpa mina aprikoser.
- Herr Joseph? Goddag, herrn. - Goddag, herrn.
Då lastar vi på era gamla grejer. Sätt igång!
Allt klart? Ni tar spårvagnen och vi möts vid korsvägen. Hittar ni?
- Jag har en karta. - Ja, då så.
- Om jag blir sen, finns det ett café. - Ja, vi får se. Det är 9 km att gå.
Det är mycket för barnen.
- Är det gott? - Ja.
- Är det där La Treille? - Ja, det är en bit kvar.
Där uppe måste damen stiga av och vi får skjuta på.
Klossar!
Du måste slå hårdare och framför allt under magen.
Nej, jag vill inte!
Riv ut ögonen på honom! På han där!
Riva ut ögonen? Vad är det här för vilde?
- Jag tror vi lägger honom i lådan. - Nej, jag vill inte!
Så går det för dem som vill riva ut ögonen på folk. De hamnar i lådan.
- Jag tror att han sa det på skoj. - Man skojar inte om sånt.
Och just i dag, när jag har köpt solglasögon.
Du kan ha dem ändå.
Om ögonen är utrivna och man tar på solglasögon-
- är det som att titta in i baken på en mullvad.
Den här gången förlåter jag dig.
Genom att skrika, skjuta på, använda klossarna och slå mulan-
-kom vi slutligen fram till byn.
Mitt på torget talade fontänen för sig själv.
- Ska ni inte dricka? - Kom, pojkar!
Inget går upp mot rent läskande gratisvatten.
Du då, Augustine?
När vi kom ut ur byn, öppnade sig sagovärlden.
Jag kände en kärlek födas, som skulle vara hela livet.
- och från alla håll kom ett hav av musik: cikadornas sång.
Det där är Tte Rouge och där ligger Tte Ronde.
Det där är le Taoumé, som också kallas le Tubé.
- Vad betyder det? - Att det kallas båda delarna.
- Men vad är ursprunget till orden? - Att det har två namn.
- Och...? - Ni har också två namn... jag med.
Där borta ligger Garlaban. Aubagne är på andra sidan, vid foten.
- Jag är född i Aubagne. - Då är du härifrån.
Jag är född i Saint-Loup. Är jag härifrån?
Lite grand, men inte så mycket.
Vilken dumbom!
- Vad gör du? - Ta på dig de här.
- Vi kan inte stanna här. - Varför inte? Vi hinner ifatt dem.
Vad liten hon var nu. Hon såg ut som en femtonåring.
- Timjan! Vi ska laga en härlig ragu. - Det är bättre med pèbre d'ai.
- Vad är det? - Det är som timjan, fast med mint.
Går inte att beskriva, jag ska visa er. Det finns mycket örter här.
Mejram, salvia, rosmarin, fänkål.
Pèbre d'ai finhackar man och lägger i harens mage med lite späck. Mums!
Vi är framme.
Där är vårt Bastide Neuve. Där ligger vårt sommarhus.
Så började de lyckligaste dagarna i mitt liv.
Fantastiska stormlampa! När jag såg den brinna och lysa-
- fridfull som en altarlampa, glömde jag min ostsoppa-
- och jag beslöt att ägna mitt liv åt vetenskapen.
Soppan... människans största erövring!
- Nej, det är min tur! - Nej, min!
- Nej, det är min tur! - Ole dole doff...
Nej, du fuskar jämt. Det är min tur.
- Men i morgon är det min tur. - Ja, i morgon.
Cikadornas sång och stenöknens dofter fyllde plötsligt rummet.
Marcel, kom och titta!
Här var lyckan lika naturlig som en vacker dag.
Till och med den vidriga tvättningen blev en lek med fars uppfinning.
Han kopplade en gummislang till kranen i köket.
Framstegskranen, som vi kallade den-
- var otrolig lyx, ett underverk, för här härskade torkan.
En stor cistern stod bakom huset-
- och när man öppnade kopparkranen kom vattnet klart och friskt.
Det räcker nu! När cisternen är tom, måste vi åka hem.
Nej, mamma!
Det är nog nu. Spring och torka er, så ni inte blir sjuka.
- I Marseille får man böna och be. - Lyder de dig?
De låtsas, åtminstone. Särskilt Marcel. Han är så slug.
"Det är där som jag vill bo!"
- Persikohud! - Vad du är slarvigt klädd!
Det är bekvämt. Vi är ju på semester. Du borde göra likadant. Så där!
- Men jag... - En knapp till och du dansar can-can!
Till jungfru hade morbror valt en bondkvinna som kom och diskade-
- och skötte om tvätten, vilket gav henne tillfälle att tvätta händerna.
Vi fick inte gå utanför trädgården, vars staket påstods oöverstigligt-
-men vi bevisade snart motsatsen.
Så började det stora äventyret.
Stopp där! Tag fast tjuven! Vem har lovat er att ta mina färjilar?
"Färjilar?"
- De är inte dina. - Jo, bara mina.
Och därför kallas jag Mond Färjil... Edmond med fjärilarna!
Så om ni hette Edmond med getskiten, skulle den också vara er?
- Vem är den oförskämda pojken? - Det är min bror, min storebror.
Ni är just ett snyggt par! Fjärilstjuvar!
Illbattingar! Ni slutar i Aubagne-fängelset.
- Min bror är född i Aubagne! - Det förvånar mig inte.
- Vad gör ni här? - Inget. Vi gick bara upp på höjden.
- Varför det? - För att titta.
För att se vad som fanns bakom.
Ända sen människan blev till har hon velat se vad som finns bakom.
Hon krigar, får barn, reser-
- och blir till och med präst bara för att få se vad som finns bakom.
Är cikadorna också dina?
- Nej, inte de. Du kan få dem. - Får jag fånga dem då?
- Med din håv? - Ja.
Då blir du kvar till jul. Herrejösses! Det märks att ni är från stan.
Nåja, jag ska lära er hur man bär sig åt. Kom hit.
Kom hit... Cikadan är mer misstrogen än en tulltjänsteman.
När hon hör er, slutar hon. Då har du ingen chans att fånga henne.
Hemligheten är att hon ska bli van vid er och börja sjunga igen.
Hon har börjat sjunga igen, den rackaren.
- Cikadorna slutar visst aldrig. - De kanske stör dig?
Jag trodde de höll tyst på natten. Det är konstigt.
De tror säkert att lampan är solen.
Men det konstiga är att de låter så högt.
Det låter som om...
- Mond! Ska du spela eller inte? - Vi väntar på dig!
- Kommer du nån gång? - Jag dyker upp när som helst.
- Vad kostar rapphönan! - Samma som alltid.
- Vi väntar! - Kom nu, då!
Ja, ja, jag är inte döv! - Du kan betala i morgon.
När man spelar boule, ska man inte hålla på med nåt annat.
Nu ska ni få se...
- Hör ni? - Göken, än sen? Spela nu!
- Så här års? Nej, det är Baptistin. - Vilken Baptistin?
Han håller utkik åt mig. Om göken är Baptistin måste jag iväg.
- Ursäkta, har herrarna sett en... - Nej!
- Vi letar efter en tjuvskytt. - Nej!
- Tack för ert värdefulla samarbete. - Det var så lite.
- För all del. - Det är alltid ett nöje.
- Ni sa att det inte fanns nåt vilt! - Nej, inget vilt.
Men rapphöns, sparv och hare. Om man kan fånga dem...
Även om ni är från stan, kanske ni kan spela i lag med Franois?
- Då förlorar jag. Inte rättvist. - Jo, pappa. Spela.
- Jag försöker gärna. - Du kan inte säga nej.
- Ska ni kasta eller stöta bort? - Vilket som...
Jag har inga fler klot. Ni måste kasta.
Se upp! Det här är inget man lär sig i böcker.
Flytta på er.
- Nu måste ni... - Jag ser, jag har förstått.
- De har adopterat dig. - Om jag inte vunnit...
- Tack vare kyrkljuset jag tände. - Om det gläder dig...
- Varsågoda. - Låt mig presentera kyrkoherden.
Det var första gången jag såg far ställas mot den lömske fienden.
- Goddag. - Angenämt.
- Jag hör att ni söker tomatplantor. - Nej.
- Ni kan få från min trädgård. - Nej tack.
- Har ni hittat plantor? - Nej.
Men jag hoppar över tomater i år. Adjö.
Kom, Marcel!
"Jag kallade honom Fredag, efter- som jag räddade hans liv en fredag."
Marcel, kom och titta! Morbror Jules lagar mat!
Det luktar illa!
- Vad är det? - Ska vi äta dem i kväll?
Nej, varken i kväll eller nån annan gång.
- Varför steker du dem då? - Nyfiken i en strut!
De här stekte jag i morse. Fettstoppning!
- Vad ska du göra? - Patroner.
- Ska du jaga? Med morbror Jules? - Javisst.
- Har du ett gevär? - Ska du döda elefanter?
- I säng! - Och noshörningar?
Och giraffer?
Varför ska han döda elefanter och noshörningar och giraffer?
Det är en bröllopspresent från min bror.
Ett spanskt vapen. Och ditt?
Min far tog fram ett fodral som han säkert hade köpt hos lumphandlarn.
Jag fick det av min far.
Sen han gjort bössan till en familjeklenod-
-tog han fram ett enormt gevär.
- Herregud, det är ju en musköt. - Ja, nästan. Den lär vara pricksäker.
- Det är inte omöjligt. - Stanna där, rör dig inte.
Den är lite tung, men den ligger bra mot axeln.
Ni gör vi i ordning ammunitionen.
- Vad tror ni vi hittar för vilt? - Tryck ner dem ordentligt.
- Framför allt småfågel. - Riktigt små fåglar?
Tänk dig ett läckert spett!
Det är förbjudet att döda kanariefåglar!
Papegojor också!
- Men stenskvätta och ortolansparv! - Ortolansparvarna är delikata.
- Här är måttet för laddningen. - Graderat i gram och decigram.
Ja. Är trastarna tillåtna?
Ja!
Men det finns nåt som är mycket bättre.
I Taoumés raviner finns kungen bland villebråd.
- Gissa! - Elefanter!
Nu går du och lägger dig!
Jag tror inte att det finns elefanter, men jag är inte säker.
Skämt åsido, ansträng dig lite! Det sällsyntaste villebrådet?
Rapphönan?
- Det finaste? - Den röda rapphönan.
Det försiktigaste?
- Haren? - Seså, Joseph!
Det villebråd jägaren drömmer om!
Fasanen!
Nå, Joseph?
Jag vet inte.
Hör här...
Det är lockropet. Nå? Sällsyntast, finast, försiktigast?!
Nej... jag vet inte.
- La bartavelle! - Vad är det?
Ser ni? Ett villebråd så sällsynt att inte ens Joseph hört talas om det.
La Bartavelle är den kungliga rapphönan.
Kungligare än rapphönan, för den är enorm och glänsande.
La bartavelle är nästan en orre.
Morbror Jules hade pratat hela kvällen som en professor-
- medan far, som var skolexaminator och var så bra på dame och boule-
- lyssnade uppmärksamt som någon okunnig - som en elev...
Jag var skamsen och förödmjukad.
Vad är det med morbror Jules? Har han kolik?
Vi ska skjuta in oss. Se upp!
Far siktade. Missade han dörren skulle min förödmjukelse vara total.
Skottet tog mitt på dörren. Jag kände mig enormt stolt-
- och jag väntade på att morbror Jules skulle uttrycka sin beundran.
- Det är ingen bössa, utan en sil! - Han träffade mitt i prick.
Inte illa, men en flygande rapphöna är nåt annat än en dassdörr.
Nu ska vi prova det grova haglet.
Mina damer, håll för öronen, det här är allvar. Det låter som åskan.
Håll hårt i kolven.
Nu! Ett, två...
- De trängde inte igenom. - Men om vi haft kulor...
Tur att de inte hade det. Genom dörren hördes en svag röst.
Den sa osäkert:
Får jag komma ut nu?
Det var jungfrun.
Hundar... vov, vov, vov!
Rapphöns... flax, flax, flax!
Ett steg bakåt, rapphönan kommer. Flax, flax, flax...
- Lägg an, sikta! - Men vad gör de?
Rapphönan är precis ovanför.
- Så ska det gå till. Förstår du? - Ja.
- Jag frågar din pappa. - Det ser inte lätt ut.
Gör det nu, pappa.
Jag gömmer mig bakom häcken.
- Jag tar geväret... nej, inte så... - Följ med mig.
Det verkar inte lätt.
Hunden... vov, vov, vov! Rapphönsen... flax, flax, flax!
Bössan! Ett steg bakåt! 10 centimeter och sen...
Om igen, jag gömmer mig bakom häcken, lyfter bössan...
Sikta, men skjut inte! Rapphönan är rakt ovanför...
Min far förberedde sig för jakten så noggrant och ödmjukt-
- att jag för första gången betvivlade att han var allsmäktig.
Jag fick order att gömma mig i ett snår och blunda.
Där väntade jag med vidöppna öron, uppmärksam på minsta ljud.
- Hörde du mig komma? - För att inte såra honom, sa jag:
Nej, pappa.
Och mina farhågor växte.
För min far, stadsbarn som han var, hade aldrig dödat något djur.
- Jag gillar inte att pappa ska jaga. - Varför det?
Ser du inte vad mallig morbror Jules är? Han bestämmer allt.
Men det är för att lära pappa. Han gör det av vänskap.
Nej, han gillar att vara bäst.
Pappa vinner jämt i boule, men nu förlorar han säkert.
- Hallon-eller plommonsylt? - Dumt att spela när man inte kan.
Jag spelar inte fotboll, för mina vader är för små.
Men jag vinner jämt i kula.
Din dumsnut, jakt är ingen tävling, bara en promenad med bössa.
- Om pappa inte får nåt villebråd... - Det skulle vara hemskt.
Då tycker jag inte om honom längre.
Marcel...
Åh, herregud, vad stiliga de är!
Det är ingen kavaj, det är trettio ihopsydda fickor.
Herregud, nappflaskorna!
12 km i berg är inte långt, men dock en rejäl promenad.
- Jag kan bära lunchen. - Vilken lunch?
- Vår lunch. - Vart då?
När vi ska jaga.
- Men Marcel... - Jag saknar gevär.
Så jag bär på lunchen, för lägger ni den i jaktväskan får inte bytet plats.
Och jag kan gå alldeles ljudlöst.
Ni har ingen hund. När ni skjutit rapphöns, ser ni dem inte.
Men jag är liten och kan hämta dem i buskarna.
Och... pappa...
Kom hit.
Du hörde vad morbror Jules sa. Vi ska gå 12 km i bergen.
- Du är för liten för att gå så länge. - Mina skinkor är inte som morbrors.
- Så jag blir inte trött. - Ingen kritiserar mina skinkor.
Om jag inte får följa med ut och jaga så blir jag sjuk.
- Jag mår redan illa. - Marcel...
- Mamma! - Lugna dig!
- Nej, nej, nej! - Ni har pratat för mycket om det.
Då visade morbror Jules sin generositet.
Kanske inte min sak, men Marcel har gjort sig förtjänt av att få följa med.
Han får bära lunchen och gå tio steg bakom bössorna. Är du med på det?
- Om du säger det, så... - Morbror Jules!
- Lugna dig! - Men...
...vi säger inget till Paul. Han är för liten.
- Tänker du ljuga för din bror? - Nej, men jag säger inget.
- Men om han frågar? - Då får jag ljuga, för hans bästa.
Han har rätt. Du har sagt något viktigt.
Man får ljuga för barn, när det är för deras bästa. Glöm inte det.
Jag är inte hungrig i kväll. Men jag är sömnig.
Jag kan också må illa.
Morbror Jules hade skrutit om jägarnas aptit-
- så jag slukade min kotlett och bad om mer potatis.
- Vad tar det åt dig? - Jag samlar krafter till i morgon.
- Vad tänker du göra i morgon? - Gå på jakt.
Det är söndag i morgon.
Tror du man får döda Guds djur på en söndag?
Det är sant, ni är ju gudlösa.
- Så han tror man kan jaga på söndan. - Passa inte på!
- Men när blir det då? - Måndag eftermiddag.
I morgon blir det aprikostårta och vispgrädde.
- Mamma... får jag läsa lite? - Ja.
- Du får inte följa med dem. - Vart då?
- På jakten. - Jag har inte bett om det.
Du ljuger. Jag hörde allt ni sa och du grät.
Du sa till och med att ni måste ljuga för mig.
- Morbror Jules ljuger värre än du. - Hurså?
För jakten blir i morgon, jag vet det.
Mamma gjorde tomatomelett. Hon la den i deras väskor-
- tillsammans med en stor korv, råa kotletter, bröd och vin.
God natt!
Var det möjligt? Jag mindes ju hans lögner om Borélyparken.
Men var pappa en tyst medbrottsling i en komplott mot hans son?
Och mamma?
Vilken fest de förberedde utan mig...
Men jag tänkte följa med ändå.
- Sover du? - Ja!
Jag fick inte sova, för då skulle de ge sig iväg utan mig. Inte somna!
Hålla ögonen öppna... inte somna...
Inte somna...
Marcel!
- Sover du? - Nej!
De ger sig iväg utan dig.
Kom ihåg: sårat vildsvin, upp i träd!
Jag går!
Och mamma?
"Kära lilla mamma! De tog mig med i alla fall."
"Var inte orolig. Spara lite vispgrädde. Massor med pussar."
Jag förstod att jakten börjat och jag mindes morbror Jules råd.
Hur man undvek att anfallas av ett sårat vildsvin.
Jag såg inte jägarna och fruktade att monstret anfallit min far.
Jag bad Gud, om han fanns, att dirigera det mot morbror-
- som trodde på Paradiset och därför var mer beredd att dö.
Jag fick den! Det är en fin trast.
Jag rådslog med mig själv.
Om jag fortsatte längs bergåsen, kunde jag se allt utan att bli sedd.
- Vad är det här? - En morkulla, lägg den i väskan.
Tillbaka till din plats. När man har skjutit, laddar man om.
Morbror Jules hade visat att hans jakthistorier var sanna.
Det var på tiden att Joseph kom ifatt.
En rapphöna!
Det var en hel skock. Jag beslöt mig för att driva dem mot jägarna.
Schas, schas...
Jag sa ju det. Varje gång du skjutit ska du genast ladda om.
Alltid ladda om så fort man skjutit.
- Och rapphönan? - Här...
Vårt misslyckande gjorde mig bestört. Det var pinsamt komiskt.
Kolla att inte pipan är igentäppt!
Skulle läraren återvända tomhänt-
- medan morbror Jules dignade under sitt byte?
Nej! Jag skulle få dit så mycket byte att han måste döda något.
Vad skulle jag göra? Gå hem, helt enkelt?
Men kunde jag lämna Joseph med sin löjliga bössa och sina glasögon-
- att ensam kämpa mot jägarnas konung?
De gick runt berget, så jag måste möta dem om jag gick rakt fram.
För att träffa dem var jag beredd att forcera den ödsliga högplatån.
Jag måste inse sanningen. Jag hade gått vilse.
Jag tänkte på den förutseende Tummeliten och hans stenar.
Det var för sent att imitera honom.
Jag lyssnade länge på berget. Jag hörde bara dödens tystnad.
Hallå där, man rör inte andras snaror!
- Jag ville bara titta på fågeln. - Det är en bédouide.
- Är du en snartjuv? - Nej.
- Vad har du i väskan? - Ingenting.
- Vad gör du här? - Tar en promenad.
- Ensam? - Ja. Nej, med far och min morbror.
- Och var är de? - Där borta.
- Erkänn att du gått vilse. - Nej! Jo, lite grand...
Du är med jägarna. En basker och en keps?
De är där borta, i rena krigsmunderingen...
- De jagar. - Vilka dårar!
Jag ber inte om lov när jag ska jaga.
- Säger de inget? - Vilka då? Alla gör likadant.
Säsongen, det är nåt för stadsbor.
Gå och leta rätt på dem.
- Men de är långt borta. - Det gör inget, jag är inte trött.
- Säkert? Du kan följa med mig. - Nej, jag klarar mig.
Som du vill. Adjö.
- Du... - Vadå?
Jag heter Marcel. Och du?
Lili... Lili des Bellons.
Jag tänkte på att gamen kunde se min far och min morbror-
- i färd med att grilla sina kotletter med rosmarin, för solen stod i zenit.
Jag gick i den riktning Lili pekat-
- men jag såg till min fasa att fågeln cirklade över mig.
Mitt skrik skrämde inte den blodtörstiga fågeln.
Med mina ögon, som han tänkte hacka ut, sökte jag en tillflykt.
Ge dig iväg!
Herdehyddan påminde mig om situationen.
Jag var ensam i vildmarken och ingen oroade sig för mig.
Jägarna trodde jag var hemma, Augustine att jag var med dem.
Vilken katastrof när de kommer hem. Mamma kanske svimmar.
I varje fall kommer hon att gråta.
Sen börjar de leta efter mig. De varskor bönderna och polisen.
När natten fallit, ser jag kanske expeditionens facklor långt borta.
Jag ropar av alla krafter: Hjälp! Hjälp!
Men de hör mig inte och räddarna avlägsnar sig utan att ha sett mig.
Som båten utanför Robinsons ö.
Dö eller sova... vad är skillnaden?
Pappa! Morbror Jules!
Jag tyckte mig se randen av en dal. Kanske samma som i morse?
Jag hoppade av glädje, när plötsligt...
Jag trodde jag blödde och tårar kom, när jag såg att fåglarna var blodiga.
Det var rapphöns, men tyngden överraskade mig.
Hjärtat bultade... Kungliga rapphöns!
Bartaveller! Du har fräckheten att skjuta två stycken på en gång!
- De var ju på väg mot mig. - Jag såg något som flög...
De flög sin väg och nu sitter de förstås nånstans och skrattar åt oss.
Han dödade dem! Han dödade båda två!
I mina små blodiga nävar hängde fyra gyllene vingar.
Jag lyfte min fars ära mot himlen i solnedgången.
...bartavelle... en röd rapphöna som lever på pinjeskogarnas höjder.
Är det allt? Inget om deras vanor och ursprung? - Vad ska du göra?
Plocka dem och steka dem till middan.
Det är inget fjäderfä. Det är villebråd.
- Vore brottsligt att äta dem genast. - De ser ju färdiga ut.
Man får aldrig försitta ett tillfälle att bilda sig.
Marcel vill säkert veta varifrån namnet kommer.
Vi går och handlar och passar på att fråga expertisen.
Byborna vet säkert mera än naturforskarna.
- Behöver du bössan för det? - Man vet aldrig. - Kom nu.
Guds Moder! Vem har ni köpt de där av?
- De kostade bara två skott. - Ett par?
Två bartaveller!
- Herren belönar de oskyldiga. - Var var ni?
- I Lancelotdalen, vid Passe-Temps. - Förvånansvärt att ni hittade dem.
De flyger flera hundra meter sen de skjutits.
- Pojken såg dem falla. - Bravo, det gjorde du bra.
Har man ingen hund, så får man ha barn...
- Vem har ni köpt de där av? - De kostade bara två skott.
Den ena väger 1260 gram.
Och den andra 1530 gram.
Kungliga rapphönor! Den helige Hubertus var med er!
- Den helige Hubertus och bössan! - En gammal hane och en tvåårig hona.
Det är inte en Caccabis Rufa. Det är en Caccabis Saxatilis.
- Och på vanlig franska? - Ursäkta...
En stenrapphöna, även kallas grekisk rapphöna.
- Ert ämbete inbegriper fjäderfä! - Även änglarna har vingar.
Kyrkoherden berättade att "bartavelo" betydde "rostigt lås"-
- och att fågeln kallades så på grund av sitt läte.
Nu vet du allt om bartavellerna. Är du nöjd?
Ja, pappa. Jag tror att vi kan äta dem nu.
Jag vill ha ett minne av den stora dagen.
- En lyckträff förtjänar inte sån ära. - Jovisst, ställ upp er!
Jag tänkte på herr Arnaud, som hade poserat med sin fisk.
"Fotografera sig med en fisk", hade far sagt. "Vilken brist på värdighet!"
Fåfängan...
Ett, två tre... perfekt!
Till bords!
En lärka!
- Är det inte en sångare? - Nej, det är Lili!
- Vi har fått sällskap. - Känner du honom?
Jag känner er. Det var ni som sköt bartavellerna.
- Vill du ha en kotlett? - Nej, jag har matsäck.
- Du är en riktig tjuvskytt! - Nej, jag är från Les Bellons.
- Vad betyder det? - Kullarna är vårt levebröd.
Så vi är inga tjuvskyttar.
Det man saknar mest här är källor.
Du som vet allt... Finns det fler än den i Mûrier?
- Jag känner till sju källor. - Sju?! Var finns de?
- Det får jag inte säga. - Varför det?
- Man avslöjar inte en källa. - Inte ens för mig?
Jag vill, men det är förbjudet. Man säger det inte ens hemma.
Min farfar kände till en, men han berättade inte för någon.
Hur vet du det, då?
Det var när vi arbetade på fältet i Passe-Temps.
Varje dag före lunch sa farfar: "Titta inte vart jag går."
- Så gick han med en tom flaska. - Kikade du inte lite?
Då hade han dödat alla. Snart kom han med en flaska kallt vatten.
Och ni har aldrig sett källan?
När han var döende försökte han berätta hemligheten.
Han kallade på min far och sa: "Källan... källan..."
Sen dog han. Han väntade för länge. En källa gick förlorad.
- Vilket dumt slöseri! - Kanske fåglarna dricker ur den.
Jag skyndar mig, för ovädret är snart här.
Det blir inget regn. Vädret är perfekt för att jaga.
Om han drack allt regn som kommer, skulle han få pinka till jul.
- Kommer du, Marcel? - Nej, fortsätt ni. Vi ses hemma.
Det är en darnagas. Stadsborna kallar den korsnäbb.
Men vi säger darnagas för det är en dum fågel.
- Vad är det? - Flygmyror.
Ovädret! Skynda dig, vi hinner precis.
- Vi borde gå hem. - Ingen idé.
Jag vet en plats där man inte blir våt och varifrån man ser allt.
Du klarar dig bra för att vara stadsbo.
Nu kan det börja!
- Det är vackert! - Vackert... men inte klokt!
Böj dig ner och ta upp två stora stenar.
Vänd dig sakta om.
- Är det en vampyr? - Nej, Storhertigen.
Han kallas Storugglan. Om han anfaller, ska du akta ögonen.
Vi sticker - hellre våt än blind...
- Vi har gått vilse. - Inte när du är med mig. Ta min hand.
- Ditt hus ligger där borta. - Var då?
Där borta!
Lugn, frun. Min Lili kommer hem med Marcel.
- Där är de! - Du ser att de inte gick vilse.
- Herregud! - De är genomblöta!
Som om de trillat i havet...
Ta en handduk.
Barn är inte rädda för vatten, sär- skilt inte det som kommer uppifrån.
- De är röda som kräftor. - Kräftor?
Nu har det lugnat ner sig. Kom, Lili!
- Får jag behålla kostymen? - Skäms du inte?
Du får fråga Marcel.
Du får den.
Tack!
Lili visste allt. Hur vädret skulle bli, var källorna fanns...
Han avslöjade dem i utbyte mot högtidliga eder.
"Kors av trä, kors av järn om jag ljuger är jag död."
Han visste var man hittade svamp och vildsallad-
-mandelpinjer, slån, arbutusträd...
Han visste var det fanns vilddruvor som mognade-
- druvor som var syrliga men delikata.
Han tog en torr gren av clematis, skar den i bitar-
- och man kunde röka dem som cigarrer.
I utbyte mot alla dessa hemligheter berättade jag om staden.
Varuhusen, där man hittade allt, leksaksfönstren vid juletid-
-fackeltågen den 14 juli-
- och Den magiska staden, där jag hade åkt berg-och dalbana.
Jag imiterade hjulens dunkande, och passagerarnas skrik-
-och Lili skrek med mig.
- En alpkaja. Du får den. - Tack.
Bli inte förvånad om vi får trastar för i dag är det höst.
- Är det höst? - Än sen?
Sommarlovets dagar var alla likadana här i Provence-
- och tiden tycktes stå stilla. Sommaren hade dött utan en rynka.
Höst...
Vi ska ta vara på den här kvällen, för i morgon börjar vi packa.
- Vad säger du? - Sommarlovet är slut.
Slut? När då?
Mamma!
Vi måste resa i övermorgon. I dag är det fredag.
Det var fredag och vi reser på söndag.
Marcel! Du vet att skolan börjar på måndag.
Du har ett viktigt år framför dig. I juli ska du pröva in vid gymnasiet.
I gymnasiet får du lära dig latin. Du kommer säkert att gilla det.
Sommarlovet var slut. Jag ville inte gråta så de såg det.
- Försten öppnar fönsterluckorna! - Varsågod.
Har du fattat att vi ska resa? Ingen mera jakt. Inga cikador.
- De är ändå döda. - Är du också glad att lovet är slut?
Ja! Hemma har jag mina tennsoldater.
- Varför grät du i går kväll, då? - Jag vet inte.
- De kan ge sig av, jag stannar. - Hur tänker du bära dig åt?
Enkelt! I natt tar jag med mig ett knyte och gömmer mig i grottan.
- Dit vi gick vid ovädret. - Storugglans grotta?
- Skulle du göra det? - Du känner mig inte.
Jag vill gärna att du stannar. Men hur ska du leva på berget?
Jag ska bli eremit. Inte termit... eremit!
De drar sig undan världen för att tänka.
- Hur får de mat? - En del äter inte, de är speciella.
Men jag ska leta efter sparris, sniglar, svamp. Jag tar och odlar kikärtor.
- Kan du laga till dem? - Jag lär mig.
Jag har funderat. Jag kan göra dubbelt så många snaror.
Jag bär hem hälften och resten kan vi sälja.
- Vi kan sälja sniglar också. - Och fänkål. Det är lönsamt.
- För pengarna köper vi harfällor. - Vi får minst 5 franc för en hare.
Eremitlivet gör mig till miljonär.
- Miljonär? Vad är det bra för? - Man har en massa pengar.
Du kan ändå inte äta mera för det. Farfar sa: "Man har bara ett skithål."
Det här var alltså min sista kväll med familjen.
Jag började bli rörd, när...
Det kanske är tokigt, men jag saknar barnen och svarta tavlan.
Tänkte den token inte på fåglarna?
Han spikade igen semesterlådorna och inget kunde ändra på det.
Pappa...
Det jag har saknat mest är gasen.
Jag längtar faktiskt tillbaka till den.
- Moster Rose! - Jag har saknat en bekväm toalett.
Utan myror och spindlar och försedd med spolanordning.
Det var vad vindrickaren med den stora baken tänkte på.
Jag var upprörd men stolt över att mor inte hädade mina kära berg.
Jag beslöt att bara hon skulle få en avskedskyss.
"Kära pappa och mamma, var inte oroliga. Jag vet nu vad jag vill bli."
"Eremit. Det är för sent att studera, jag avstår från det."
"Lyckan är för mig äventyret."
"Det är ingen fara, jag har två aspirinpulver. Hetsa inte upp er."
"Paul blir avundsjuk, men det gör inget. Krama honom från storebror."
"Kära pappa, sköt om mamma. Jag ska tänka på henne varje kväll."
"Jag kysser er ömt, särskilt min älskade mamma."
"Er son Marcel, eremiten på berget."
"PS. Leta inte efter mig. Ingen kommer att kunna hitta mig."
- Jag trodde inte du skulle komma. - Jag har bestämt mig.
Du är fantastisk.
Jag försökte se fantastisk ut, men jag sa inget.
- Vad är det? - Ett nattligt ljud.
Det är alltid lite otäckt.
- Vad är det? - Räven.
Han driver bytet mot honan.
- Vad är det? - Du är helt klart fantastisk.
Det finns ingen som du. Du är verkligen bergens eremit.
Denna smickrande beundran tycktes mig plötsligt oroande-
- och jag fick anstränga mig för att förbli fantastisk.
Jag var nära att lyckas, när...
Vi har glömt en sak. Jag förstår inte att vi glömde det.
- Du glömde det också. - Vadå? Har du blivit tokig?
- Storugglan. - Storhertigen?
Ja, han som ville hacka ut ögonen på oss.
Hans hona bor säkert där med honom.
Vi närmade oss grottan och denna hemska nyhet överväldigade mig.
Hur fantastisk man än är, sviker ödet ibland.
På natten är ugglan värre än en örn, och när de är två...
Vi är också två.
Två storugglor! Jag såg dem flyga runt huvudet.
Jag var så fantastisk att jag ville slå till reträtt medan jag kunde.
Här är Font Breguette. Hit kan du gå och dricka.
Källan torkar aldrig ut. Den ger minst tio liter om dan.
Jag fann plötsligt den inspiration som jag sökte.
- Tio liter? Du skojar! - Inte alls. Kanske femton.
- Vad gör jag med 15 liter vatten? - Du dricker väl inte så mycket?
- För att tvätta mig, då? - Det räcker med en näve.
- Jag tvålar in mig från topp till tå. - Varför det? Är du sjuk?
Nej, men i stan har vi bakterier. Bakterier ska man se upp med.
- Vad är det? - Löss, men så små att de inte syns.
Tvålar jag inte in mig äter de mig, och en dag ligger jag död i grottan.
- Det vore ju dumt. - Om du inte lovat en massa vatten...
- ...hade jag aldrig kommit! - Jag visste inte!
Jag har inga bakterier. Jag vet inte ens vad de heter på dialekt!
Efter rädslan för ugglan och ljuden kom rädslan att far sett brevet-
-och sagt något till min mor.
- Jäklar, det lyser i sovrummet. - De håller nog på att klä på sig.
Då kanske de inte har sett något.
Klättra upp, skynda dig! Fort, Marcel!
Generös som han kunde vara, hade morbror Jules hyrt en vagn.
Vi kunde inte gå till fots i regnet med vapen och bagage.
- Marcel, kom och ät frukost. - Jag är inte hungrig.
Marcel!
Du måste äta litet, resan blir lång. Vi stannar ingenstans.
Du är ingen baby, Marcel.
Livet är inte roligt jämt.
Jag skulle också gärna stanna här och leva uppe på berget.
Till och med i en grotta. Till och med ensam, som en eremit.
Anspelningen på eremiten slog mig, men det var väl en naturlig idé...
I år får du arbeta mycket, särskilt med stavningen.
Han stavar "aldrig" med två "l".
Och jag slår vad om att du inte kan skriva "eremit".
Jag kände att jag rodnade, men jag slog bort min oro.
Han kunde inte ha läst brevet eftersom det låg kvar.
Du måste arbeta hårt.
Men om du gör framsteg, kan vi komma tillbaka hit på lovet.
- Är det sant? - Det beror på dig.
Mamma...
Kom nu, Rose! Var försiktig!
- Du åker tillbaka till stan. - Ja, men vi skriver till varandra.
Varför träffades vi inte tidigare? Varför händer allt bra på slutet?
Kom nu, Marcel! Lås dörren ordentligt!
Det är inte mycket kvar där inne. Kom nu, kliv upp i vagnen!
Adjö, Lili! Glöm inte dina studier. En beläst bonde är mera värd.
- Adjö, Marcel. - Adjö.
De förde bort mig från min trakt och stora regndroppar grät för min skull.
Vänta ett ögonblick!
- Ett semesterminne. - Tack.
- Adjö, kyrkoherden! - Gud vare med er!
- Det var det värsta! - Det är fint.
- Vad det är likt! - Ett lyckat foto.
Papperet innehåller silvercitrat, som svartnar i ljuset.
Just det! Ljuset är utmärkt.
Men solen står högt, så näsan verkar lite lång.
Skärpan är perfekt. Kyrkoherden kan sin sak.
Eftersom vi har tre, får farfar ett så han ser hur Marcel har vuxit.
Ja, han var stolt över sin bedrift.
Han gav farfar ett kort och visade ett i skolan, liksom herr Arnaud gjort.
Jag hade kommit på min övermänniska med att vara mänsklig.
Och därmed höll jag ännu mer av honom.
"Och med fyra vingar hängande från mina små, blodiga nävar" -
- "lyfte jag min fars ära mot himlen i solnedgången."